Matjaž Čuk: Medtem ko čakam, pride še nekdo. O, turist! Komaj verjamem svojim očem. Prvi po osemindvajsetih dneh ...
Še precej pred temo stopam malce zbegan po ozkih ulicah Tansena. Pojma nimam, ne kje je središče, niti kje so hoteli. Poskusim v prvem, a mi je soba za tisto, kar ponujajo, predraga. Drugi je bistveno cenejši. Soba je sicer slabša, a iz dveh postelj si bom naredil eno, udobno. In ko mi uspe še malo znižati ceno, rečem usodni “da”.
Dve noči bo sedaj ta skromna sobica moj dom. A preden ležem k zasluženem počitku, si bom moral poiskati večerjo. Kar pa seveda sploh ni tako lahko, kot sem mislil. To ni ne Pokhara, niti Kathmandu in že ko sem iskal hotel nisem videl nobene restavracije. Sedaj v temi je vse skupaj še težje.
Odločim se za najbolj sigurno možnost. Le nekaj minut nižje je najbolj “nobel” hotel v mestu. Če tam nimajo, potem bom šel lačen spat.
![](/objave/MATJAZC/NEPAL_2018/26_4.JPG)
Vstopim v hotel. Prav nič obetavno ne izgleda. Že hočem oditi, ko prijazni receptor v lepi angleščini vpraša: “Želiš na večerjo? Zgoraj je restavracija.”
“O hvala prijatelj. Prav to hočem, ja.”
Odhitim po stopnicah navzgor. Vstopim v večji prostor. Vse je zelo lepo. Kot bi bil nekje v Evropi. Le s to razliko, da je popolnoma prazno. Imajo celo menu. In cene sploh niso vesoljske, kot sem pričakoval.
Naročim pico. Medtem ko čakam, pride še nekdo. O, turist! Komaj verjamem svojim očem. Prvi po osemindvajsetih dneh! A ni prav nič zgovoren. Vseeno mi je. Pravzaprav še bolje. Ni mi do pogovora.
![](/objave/MATJAZC/NEPAL_2018/26_5.JPG)
Pica je majhna, a okusna. Zadovoljen sem. Prvi turist je odšel, a že nekaj minut za njim je prišel drugi. Ta me ogovori in naveževa pogovor. Ko sproščeno klepetava pride natakar in pove, da je ura devet in da zapirajo. Ja, ja, greva ... A preden zapustiva hotel naju nagovori še receptor in spet čvekamo še skoraj celo uro ...
Ob desetih le oddideva. Temno je kot v rogu. Ulice so popolnoma prazne, kot bi mesto izumrlo. Med kratko potjo ugotoviva, da sva v istem hotelu. Le nekaj minut kasneje pa ... Presenečenje! Železna vrata najinega hotela so zaprta in zaklenjena. Ups, tu se pa ne hecajo ... Kako bova pa prišla noter???
Sprva bolj boječe in nežno trkava ter kličeva. Nič. Nato zbijava in ropotava kot norca. Ne pomaga. No, čez pol ure, ko sva menda zbudila že vse okoli, je končno le prišel eden odpret ...
Matjaž Čuk